Last saved by: Жанна

Соціалізація дитини у грі

	У  жодної живої істоти немає такого тривалого дитинства, як у людини,Усі живі істоти отримують свої основні сили завдяки спадковості, вони потребують лише деякого досвіду,певної допомоги батьків,щоб самостійно жити. Аби увійти у суспільство людина повинна дозріти не тільки фізично , а і духовно. Соціальний прогрес можливий тільки тому,що результати діяльності попередніх поколінь зберігаються і передаються у спадок наступним поколінням. З раннього дитинства душа малюка ніби наскрізь пронизана променями соціальності. Тому і не дивно, що жоден вік не схильний так до соціального життя , дитячий. Усю сукупність духовного змісту , накопиченого попередніми поколіннями називають традицією. Для засвоєння традиції і потрібне тривале дитинство, яке властиве людині.
Соціалізація – це процес засвоєння дитиною соціального досвіду, систем соціальних зв`язків і взаємин. Це входження в певну соціальну групу, усвідомлення важливості, привабливості  й корисності цього процесу (разом веселіше, цікавіше, легше досягти бажаного), оволодіння притаманними для групи нормами і правилами  поведінки. Отже соціалізація висуває вимоги до здатності дитини жити разом з іншими.
Важливі завдання соціально – морального розвитку дитини :
-	сприяти її гармонійній адаптації до нових умов життя;
-	створити належні умови для повноцінної соціалізації, формування « відчуття іншого «, відчуття своєї належності до певної соціальної групи(своєї родини, дитячого товариства);
-	Оптимізувати процес засвоєння дитиною елементарних правил  і моральних норм)
Важливу роль у процесах соціалізації відіграє наслідування, що визначається  двома особливостями:
1.Копіюється поведінка моделі( зразка), якою є доросла людина.
2.Вибірковість: малюк  відтворює лише те, що йому сподобалося, що привернуло його увагу, що корисне для його подальшого розвитку.
Гармонійний процес соціалізації  буде за умови,  якщо дитина здатна виявити елементарну гнучкість, орієнтується в тому, чим схожі/ не схожі нові умови життя, вимоги, правила поведінки зі звичними для неї.
Сенс  дитинства  полягає в іграх :  у них маля розвиває свої сили , але розвиває не механічно, а через осмислені ігри, зміст яких узятий із реального життя. Якби малюк розвивав  свої сили на реальних предметах ,  то через свою невправність і погане розуміння навколишнього світу міг би швидко загинути.
Людські відносини у світі дорослих , стають предметом ігрової діяльності дітей, де  дорослий є присутнім опосередковано ,в ідеальній формі. Гра – спосіб засвоєння  соціальної дійсності, в якому визначається зв`язок дитини із суспільством. У сюжетно-рольовій грі  діти вчаться співпраці і засвоюють інші соціальні навички. Спільно діти домовляються про взаємовигідні умови і сюжетні  лінії гри і спільно вибудовують її структуру. Гра – це засіб  засвоєння соціальних цінностей , ролей, та моделей поведінки.
Ігри можуть бути плідними лише тоді , коли діти користуються при цьому  невинними безпечним матеріалом. На незначному і невинному матеріалі дитя за допомогою уяви будує світ, у якому воно безпечно може робити будь які рухи. Тому уява  є головною психічною силою, на яку спирається формування людською душі. В уявному світі не тільки доступна  , але й неминуча свобода. Перед  дитиною   відкривається широкий психічний простір , завдяки якому можуть проявитися всі сили дитячої душі.
Раннє  дитинство  представлене широким розвитком емоційного життя , отже й розвитком  уяви.
 	Уява – це не що інше ,а  психічна робота , в якій виявляються  і розкриваються  почуття. Психічний уклад дитини відповідає завданням дитинства: 
яскравий розвиток  емоційного життя сприяє зростанню уяви , Ігри розвиваються на матеріалі,  наполовину зітканому  із уяви. Засвоєння	 соціальної  традиції (поряд із розвитком тілесних  і духовних сил  складає основний зміст дитячого життя ) також набирає  значною мірою  ігрової форми. Усі ігри соціальні за своєю конструкцією ; коли немає реальної ситуації ,  дитина створює  уявну. Одухотворяючи  всю природу , навіть неживі предмети , дитина нескінченно  розширяє свої соціальні горизонти. Вона дихає і живе переживаннями у соціальному  середовищі, знаходить  для себе вихід  і живлення  для своєї емоційної сфери. Справжній дух  солідарності струмує в  іграх дітей, немов голос природи, що  вказує на суттєве значення солідарності в розвитку людини.
Дитина, дуже рано, ще до виникнення мислення  в його справжніх формах,  виявляє разючу  здатність до соціального  орієнтування. Варто  зауважити, що у внутрішньому  світі  юної душі  займають суттєве місце  два переживання -  переживання своєї сили і своєї слабкості. З переживання сили , яке накопичується , зростає й концентрується протягом усього життя , народжується  самоствердження  особистості, розвивається та зріє індивідуальність  із її власною ініціативою , творчістю. 
Сміливість , інколи впертість , сила волі , повага до самого себе , прагнення  настояти на своєму, домогтися  здійснення своїх  планів – такими є ті психічні факти , в яких  виявляється зростання індивідуальності. Але не менш  суттєву роль у дозріванні особистості відіграє і переживання своєї слабкості -  воно також є центром , навколо якого, протягом життя , накопичуються однорідні переживання. Через ці переживання  в  індивідуальність дивиться соціальне середовище, до якого їй приходиться пристосовуватися, з якими необхідно рахуватися. Пристосування, слухняність, наслідування, смирення, прагнення до освіти, робота над собою, звичка рахуватися з людьми, врешті, весь процес засвоєння традиції – все це форми іншої активності. Індивідуальність і соціальне середовище ніби відтворюються у глибині самої особистості, утворюючи два полюси, навколо яких групується психічний  процес.
Особистість дитини може нормально розвиватися лише у соціальних умовах. Завдання виховання полягає у тому, щоб  ці соціальні умови не пригнічували, а живили особистість, а з іншого боку, щоб особистість виявляла себе не у грубому самоствердженні, а в істинній співпраці з іншими людьми. Розвиток істинної солідарності – це не тільки соціальний ідеал, не тільки вимога життя – це  шлях, намічений природою людини. У розвитку солідарності, яка б не пригнічувала особистість, а зв’язувала  її в тісній співпраці із соціальним середовищем,  її повноцінного морального полягає кращий засіб створення нормальних умов дозрівання дитячої душі.
Дорослий  має  допомогти маленькій дитині усвідомити доцільність і об’єктивну необхідність  звикання, пристосування  до незвичного, побачити в ньому  для себе сенс, інтерес. Дитину слід вправляти в умінні концентрувати увагу на комусь / чомусь , роздивлятися, порівнювати, знаходити  схоже/ відмінне, виділяти привабливе і цікаве. Не варто квапити малюка, якщо він щось роздивляється – цей досвід знадобиться йому  під час соціалізації. Вихід малюка з вузького сімейного кола у широкий світ – процес складний, тому дитина потребує розумної допомоги дорослих.
Основу соціалізації становлять почуття довіри та прихильності до людей. Довіра і сильна прихильність розвиваються  в сім’ях   уважних, доброзичливих, що орієнтуються на задоволення основних соціальних  потреб малюка, Якщо дитину, люблять , цінують, дорожать нею,  то самооцінка буде позитивною, а поведінка – впевненою,  сподівання хорошими, пізнавальна активність – високою. Прихильній до дорослих дитині легко бути слухняною, відгукуватися на їхні звертання, виконувати прохання та доручення. Батькам  і педагогам слід не лише  орієнтуватися в тому, як малюк  уявляє суспільство , що думає про різних людей  та їхні взаємини , але й доступно та систематично  збагачувати ці уявлення.
Пізнання суспільства і розмови з дитиною  про суспільне життя  мають включати: елементарне розуміння нею людей; найпростіші  форми тлумачення  їхніх вчинків; міркування щодо  їхніх дій. Важливо, щоб дорослі  допомагали спостерігати за людьми, розмовляти   дорослими про своїх друзів, у доступній формі , обговорювати моральні правила і норми, робити елементарні припущення з приводу доцільності іх виконання  чи порушення.
Важливою умовою повноцінної соціалізації є розвинене соціальне мислення, що розвивається так: від розмірковування  з приводу зовнішніх проявів до оцінки причин вчинків людей; від елементарних міркувань до складніших; від однобічних зосередженості малюка на одній якості людини до вміння зауважувати  різні аспекти  й обставини; від прямолінійних  до гнучких оцінок побаченого і почутого.
Поки дитина маленька, оцінка дорослого, особливо рідного, є важливим стимулом  її моральної поведінки. Тому схвалення і несхвалення  батьками  та педагогами певних дитячих вчинків  та дій – обов’язкова  умова   її повноцінного морального розвитку.